uneori, în situații limită, ai impresia că îți intră în amintire toată viața pe care ai trăit-o...sau macar crâmpeie, sau ce te-a marcat... îmi amintesc de un jucător, avea numele de alint împrumutat de la o prea grațioasă a unui vestit serial american, nume dat de ai noștri, că și el era de-al nostru, dădea goluri pentru noi, pentru rapizi, până a plecat la o clonă, că noi nu mai eram de nasul lui de domnișoară de serial și iată-l că vine cu clona în giulești, era în preajma revoluției, dar revoluția noastră și noi, în vremea aceea, ne zbăteam într-o cruntă mediocritate, dar totuși speram să nu retrogradăm, era minutul nouăzeci și zero la zero, eram disperați să dăm golul salvării, eram călare pe ei dar iată-l pe el, pe marele nostru fost jucător, coafatul nostru, acum vârf la clonă, cum culege o minge și fuge, fuge mâncând gazonul cu mingea la picior, trece centrul, aleargă și are tot timpul din lume, că asta voiam să spun, are tot timpul din lume să audă freamătul nostru, al celor ce-l botezasem cu nume de prințesă, are tot timpul să gândească de unde a plecat și că nenorocitele două puncte din bocancul lui erau ca și zero pentru clona unde era el acum, poate putea să se gândească și la viitor, că există și un an 2018 când unii încă n-au murit și încă își aduc aminte, dar nu, nimic din toate astea nu se petrece și noi primim golul, un gol ca un cuțit (nu pot să spun un pumnal, că ar suna prea frumos pt. purtător), un cuțit înfipt așa, până la plăsele. dar uite că noi n-am murit de lovitura de cuțit din 89 și uite, îl iertăm.